Nollzon

Nollzoner är områden där där ozonskiktet är så pass svagt att klimatet där är föga mer än stekheta, radioaktiva ödelandskap med få till inga tecken på liv.

Nollzoner kan vara allt från ett par hundra meter till hundratals mil i diameter. Till följd av atmosfärens icke-statiska natur så rör sig nollzonerna ofta runt kring en centrerad region där de lämnar förrödelse och död ödemark bakom sig. Dessa ödelagda vägar har kommit att kallas för Likstigar.

Den största i dagsläget kända nollzonen är Phoenicias Nollzon, sydöst om Hakkarí-regionen och Cilo-Sat-massivet.

Klimat

 * Ett kargt, ogästvänligt klimat till största del bestående av sandöken, men även av stenöken, klippöken och torrmarksområden.
 * Till följd av den stora mängden förbrunnet material så är marken partivis täck av aska.
 * Nollzonerna är endast bebodda av Isopoda Giganteus.
 * Omphalotus Gigantus är den enda inhemska växtligheten.

Uppkomst
Nollzonerna (eng: null zones) uppstod under flera hundra år till följd av slitningar i atmosfären. Utsläpp, misskötsel och försummelse resulterade till slut i att stora hål började uppstå i det atmosfäriska ozonskiktet. Till en början höjdes temperaturerna långsamt och få lade märke till det, men med åren blev det allt mer uppenbart att degraderingen inte skulle stanna upp utan, tvärt om bara bli värre, och värre. Utan skydd från solens strålning började haven att koka och slutligen kondenseras helt och hållet, växterna torkade bort, djur och människor svalt. Om man hade tur gick man under i någon av de många sönderslitningarna av ozonskiktet som till följd av den plötsliga, extrema hettan och strålningen kostade tusentals, ibland miljontals människor sina liv inom loppet av några timmar. Men för många människor väntade en långsam, smärtsam död. Uttorkad och blottad för elementen i någon radioaktiv öken tills antningen hettan, strålningen eller vansinnet satte stopp.

Läs mer under Soldurma.